| |||||
![]() | |||||
| |||||
![]() | |||||
![]() |
|
![]() |
dissabte, 17 de juny de 2006 > La pólvora del rei i la del pobre
la crònica DAVID MARÍN. Enric Fontanals és un home clar, català, de la terra, un home daquells que si fa calor es descorda els botons superiors de la camisa i si un periodista pregunta ell contesta amb adjectius daquells que no es poden reproduir textualment sense vulnerar el llibre destil del diari. Especialment si la pregunta és sobre lestelada del «sí» que van fer els de Convergència, o sobre els diners que es gasta lassociació Estatut Jo Sí. Ell és un dels portaveus de laltra plataforma, la del «no», la del Dret a Decidir, que ahir es van reunir en un acte final a lArc de Triomf de Barcelona: «No, nosaltres no encartem pamflets en tots els diaris del país, nosaltres no fem actes ni concerts a lAuditori de Barcelona, no anem amb la pólvora del rei sinó que ens hem de fabricar les nostres pròpies bales. Apunti, apunti això: la pólvora del rei.» Queda apuntat. Els del «no», en canvi, demanaven la voluntat ahir i repartien tríptics i clavells perquè la gent els posés sobre una catifa enorme que formava una senyera. Però lestrella era una estelada monumental que penjava de dalt de lArc de Triomf. Lhavien muntat uns escaladors furtius durant la nit. És un lloc curiós, per a una estelada. LArc de Triomf el van construir com a porta dentrada a lExposició de 1888, una època en què Barcelona volia créixer per a una burgesia a qui li havia quedat petita la ciutat emmurallada i que tenia la mirada cap a París i els seus monuments i cap a aquells artistes llunàtics de la capital francesa que, en la seva versió catalana, es van anomenar modernistes. Però els somnis de grandeur es van convertir durant el franquisme en un malson, amb lArc de Triomf convertit només en figura per a postals en blanc i negre amb urbanos en primer terme dirigint el trànsit a peus del monument, una Barcelona derrotada i avorrida, de plàtans a lEixample i zoo a la Ciutadella, de monuments a Colom i passejos en Golondrina. Lestelada dahir encara donava una mica de vida a tan ranci monument i servia per tapar, ni que sigui per un dia, la vista del terrible nou edifici que ha perpetrat Gas Natural en plena orgia retroolímpica que ha estat el Fòrum i que tapa per sempre les vistes al mar que hi havia des del passeig de Sant Joan. Que lacte no el feien polítics estava clar per un motiu: va trigar mitja hora a començar. Això no passa amb els polítics excepte amb Jordi Portabella. Jo sostinc que letern aire juvenil del tinent dalcalde no és perquè es conservi inusualment jove, sinó que som els altres els que ens fem vells esperant-lo. El cas és que no era un acte amb polítics perquè allà no hi havia cap responsable de premsa reunint el ramat darrere dalguna tanca ni cap director de campanya nerviós corrent amunt i avall, sinó gent que no feia res i gent que mirava com els altres no feien res fins que algú va agafar el micròfon i tot va començar. A mig acte, mentre anaven desfilant sota lestelada els diversos portaveus de les entitats del «no», va arribar Jordi Portabella i la gent dEsquerra de Barcelona i daltres grups que sestaven en un acte veí al monument de Rafael de Casanova. Això va acabar domplir de públic el passeig, va donar color a un acte que tenia el perill de quedar-se en blanc i negre i sobretot va acabar de carregar pólvora als ànims dels del «no» quan el basc Gorka Knorr va sortir amb una guitarra i va fer cantar a tothom el Diguem no de Raimon. |
![]() |
NOTÍCIES RELACIONADES |
![]() | |||
![]()
|