Catalunya sota Espanya
L’opressió nacional en democràcia
Alfons López Tena

Tot al llarg del segle xx, espanyols i catalans hem tingut interessos comuns: la desaparició del poder militar, l’establiment de la democràcia, la integració a Europa… Tot això ja està fet, però, i ara uns i altres ens trobem sense un projecte comú i no som altra cosa que projectes nacionals amb interessos contraposats. 
Alfons López Tena defensa, en aquest assaig lúcid, que cal actualitzar la relació Catalunya-Espanya, la secular confrontació entre dos projectes nacionals que només pot acabar de tres maneres: amb l’extinció de la nació catalana per assimilació, amb la mutilació de la nació espanyola per la independència catalana o fent les dues nacions compatibles en un mateix Estat plurinacional de debò. 
López Tena sosté que el miracle de la nostra supervivència nacional, i l’anomalia que representem en una Europa on nació rere nació ha assolit la independència o ha desaparegut per assimilació, no és sostenible indefinidament. Es tracta de viure amb Espanya, no sota Espanya, o de viure sense Espanya. López Tena replanteja en termes molt clars la confrontació entre els dos projectes nacionals i el camí que Catalunya, com a poble, ha de seguir per continuar existint.

Alfons López Tena (Sagunt, 1957)
Llicenciat en Dret per la Universitat de València. Ha estat notari de Tàrrega, Xàtiva i Barcelona, i autor de nombroses publicacions i conferències sobre temes jurídics. Fundador i directiu de la Subcomissió Jovenívola de l’Ateneu Mercantil i de la Falla King Kong i, en la Facultat de Dret de València, de la Junta Democràtica i del Consell de Forces Polítiques i Sindicals del País Valencià. Ha estat fundador i directiu de Fòrum Notarial, la Societat Catalana d’Estudis Jurídics (Institut d’Estudis Catalans) i la Fundació Catalunya Oberta, i president del Centre Comarcal de Cultura de l’Urgell. Membre del Consell Social de la Facultat de Dret de la Universitat Ramon Llull-ESADE, d’Òmnium Cultural, del Grup Hayek, de Barcelona 2020, i del consell assessor d’Acció Cultural del País Valencià. Ha estat president de la Sectorial de Justícia, vicepresident de l’Agrupació d’Esquerra de l’Eixample, i conseller nacional de Convergència Democràtica de Catalunya. Forma part del Comitè Executiu de la International Organisation for Judicial Training, i ha constituït la Comissió de la Veritat per investigar els crims de la dictadura al País Valencià. Nomenat a proposta de CiU pel Congrés dels Diputats, com a jurista de reconegut prestigi, vocal del Consell General del Poder Judicial, on s’integra en les Comissions d’Escola Judicial, Relacions Internacionals, Igualtat de Gènere, i de relacions amb el Ministeri de Justícia i les Comunitats Autònomes.   

Alfons López Tena ha escrit un assaig que segur que aixeca polseguera: tant pel moment polític de crispació que atravessen Catalunya i Espanya com perquè l’autor és vocal del Consell General del Poder Judicial. 
A Catalunya sota Espanya. L’opressió nacional en democràcia López Tena es replanteja en termes molt clars la relació entre Catalunya i Espanya, i ho fa des d’una sòlida formació jurídica, política i econòmica i un profund coneixement del corpus teòric dels moviments d’alliberament nacional que han reeixit en processos d’independència al llarg dels segles xix i xx. 
Dels 27 països que composen actualment la Unió Europea, quatre són independents des del segle xix —Grècia, Bèlgica, Romania i Bulgària— i 12 des del segle xx —Finlàndia, Estònia, Letònia, Lituània, Polònia, Txèquia, Eslovàquia, Hongria, Eslovènia, Irlanda, Malta i Xipre. Aquests casos obeeixen, segons l’autor, a una dinàmica històrica que ha portat, a Europa, a la identificació d’Estat i nació, una tendència que unes vegades s’ha resolt amb la desaparició d’una nació minoritària per assimilació amb l’Estat al qual ha estat englobada i altres vegades amb la creació d’un Estat independent per part d’una nació fins llavors minoritària. Aquesta dinàmica fa que el cas català sigui una autèntica anomalia en el context europeu: el cas d’una nació amb una llengua, una cultura i una consciència pròpies que ni ha desaparegut per assimilació ni ha aconseguit crear un Estat propi. 
Aquest és el punt de partida de Catalunya sota Espanya. 
Polemista i provocador, l’autor ve a donar la raó —des del bàndol sobiranista, esclar— a aquells que consideren que l’Estatut de Catalunya del 2006 és una porta oberta al trencament de l’Estat espanyol: «[L’Estatut] és la millor oportunitat que Catalunya té des de la derrota de 1714, i una sòlida base per recrear l’Estat com a plurinacional o per crear-ne un de propi: per viure amb Espanya, no sota Espanya; o per viure sense Espanya», escriu López Tena. 
No és casual, doncs, que Catalunya estigui en aquests moments pendent dels moviments al Tribunal Constitucional, que poden acabar amb la supressió de l’Estatut de 2006, aprovat pel Parlament de Catalunya després d’un procés lent i tumultuós, polit a les Corts de Madrid en unes negociacions polèmiques que van acabar dinamitant el primer Govern tripartit de la Generalitat i finalment votat en referèndum pel poble català. 
Casos com el de la recusació del magistrat del TC favorable a l’Estatut a instàncies del Partit Popular fan que la politització de la justícia sigui més notòria que mai i que el desconcert de la ciutadania no pari de créixer. I és justament ara que Alfons López Tena ha volgut publicar el seu assaig. 

Fragments del llibre: 

«La transició a la democràcia a l’Estat espanyol va ser un procés il·lusionant i esperançat, l’oportunitat guanyada de superar la dictadura i normalitzar-nos, de convertir-nos en europeus moderns amb un règim respectuós de les llibertats. […] La supervivència de les nacions minoritàries, malgrat la persecució genocida que havien patit, va obligar els demòcrates espanyols a integrar la conveniència d’assolir un disseny institucional que permetés llur autogovern, manifestant de nou […] l’estreta relació entre democràcia per a tots els ciutadans i autonomia per als catalans, car la condició imprescindible per assolir la primera era reconèixer la segona.»

«La constatació de la continuïtat del projecte nacional espanyol assimilista, la manca de consciència i voluntat plurinacional de l’Estat, ha intentat suplir-se des de Catalunya amb incomptables esforços de pedagogia, convenciment i entesa, que calia intentar però que després de tants anys s’han demostrat inútils.»

«L’error català de la transició va ser confiar en l’entesa, confiar que els espanyols havien canviat també en les qüestions nacionals, i que a poc a poc la plurinacionalitat de l’Estat seria assumida cordialment com un actiu a promoure, i no com una molèstia que cal eliminar […] Cal, doncs, revisar el pacte de la transició.»

«L’Estat espanyol sempre ha estat autoritari, amb una recent transició a la democràcia que l’ha transformat en un Estat democràtic amb trets autoritaris, que de vegades s’assembla, per concentrar tots els poders en una sola mà, a la “dictadura electiva” que contraposava Madison a la democràcia.»

«La independència del Poder judicial se sotmet a un organisme, el Consell General del Poder Judicial, on el Govern espanyol s’assegura de tenir majoria i nomena de facto el President, de manera que, en cascada, aquest nomeni els magistrats del Tribunal Suprem i alts càrrecs judicials que coincideixin amb el projecte polític del Govern, amb algunes concessions a les minories, i expedienti i sancioni els jutges que facin nosa. El resultat és que, com ha declarat un representant judicial, “entre los que hacen lo que se espera para ser nombrados y los que han sido nombrados para hacer lo que se espera, casi no hace falta dar instrucciones”.»

«La baixa qualitat de la democràcia és indispensable per assegurar que tots els òrgans de l’Estat bloquejaran les pretensions de les nacions minoritàries i decidiran contra llurs institucions, empreses i interessos. Només una dictadura electiva assegura prendre el control d’un banc basc processant tot el seu Consell d’Administració per, després, aconseguit el poder, aixecar el processament; només així es fa possible tenir organismes que fan de ventrílocs del Govern espanyol i autoritzen els projectes empresarials espanyols però no els catalans; aquesta és la manera de poder tancar diaris i empresonar periodistes, com al Marroc; il·legalitzar partits polítics, com a Turquia; prohibir campanyes electorals, com a Bielorússia; repetir eleccions quan no guanya el partit del Govern, com a Sèrbia; i nomenar els presidents de 13 de les 15 més grans companyies, com a Indonèsia; actuacions totes elles esdevingudes durant el Govern d’Aznar.»

«La llengua i literatura catalanes són més estudiades i apreses on no hi ha mandats constitucionals d’especial respeto y protección, i només els lectorats universitaris de català a Alemanya multipliquen per cinc els espanyols, malgrat no solament la indiferència de l’Estat espanyol, sinó sovint la seva bel·ligerància a la contra.»

«Sembla una llei inexorable de la natura: canvien els reis i els governs, cauen monarquies, governen repúbliques, acabdillen generals, i el dèficit fiscal català sura amb plena salut a través de totes les convulsions del segle, amb una gravetat i importància creixents.»

«Ara el projecte nacional català pot ser engrescador no només per a aquelles persones que se senten catalanes, i per tant maltractades, sinó pels que se senten espanyols i ciutadans de Catalunya, i per tant maltractats; perquè el maltractament també el senten.»

«La intensificació dels processos de globalització, d’integració econòmica, institucional i cultural al món ha trencat el monopoli dels Estats sobre l’economia, la defensa, la cultura, els mitjans de comunicació, la informació i el poder coercitiu, moltes de les seves funcions tradicionals i atributs essencials de la sobirania, exercides a l’Estat espanyol per generar una única identitat nacional i anorrear les nacions minoritàries. L’erosió que aquests fenòmens produeixen sobre la sobirania dels Estats (especialment quan, com a Europa, s’acompanyen d’una integració política i institucional) ha deixat sense sentit els seus trets definitoris: la supremacia, la indivisibilitat i la unitat de l’Estat.»

«Tot el segle xx sí que teníem interessos comuns amb un projecte espanyol il·lustrat, ens interessava a espanyols i catalans integrar-nos a Europa, ens interessava a espanyols i catalans la desaparició del poder militar […], l’establiment de la democràcia; però tot això ja s’ha fet, ja som a Europa, ja som a un règim democràtic, encara que de baixa qualitat, ara ja som a la moneda europea, i per tant ara ja no hi ha projecte comú.»

«El miracle de la nostra supervivència nacional, i l’anomalia que representem en una Europa on nació rere nació ha assolit la independència o ha desaparegut per assimilació, no és sostenible indefinidament. Ens cal, com a tota nació, un marc de poder per continuar existint, perquè no ho podrem fer si som en un Estat que ens és contrari. O l’Estat és de totes les nacions incloses, també la catalana i l’espanyola, o fem un Estat propi.»