I
Va despertar-lo la trompeta del Judici. Però no, no era això. A mesura que se li desfeien les teranyines més denses del son i de la son, Joan Ferrer s’adonava que no l’havia despertat cap toc de trompeta, sinó l’amoïnosa vibració de les canonades de l’aigua. Obrint aixetes a la cambra de bany, es podia combi- nar un bell desconcert. Una de les aixetes del bidet amollava, ensems amb el seu broll, un so prim, sostingut i penetrant; i Joan, en sentir-lo, s’imaginà esgarrifat, durant un moment, entronitzada la vasta Gumersinda. Després caigué l’aigua que netejava allò que, en aquell país, era anomenat el inodoro. Se- guí tota una música allargassada, puntejada de grinyols, men- tre tornava a omplir-se el dipòsit. Roncaren al cap de poc els canons del lavabo i, amb el soroll de l’aigua, es barrejà el d’un fregadís mullat de roba sobre roba.
―No, no és Gumersinda ―es digué Joan, més esgarrifat encara―. Lady Macbeth! Frega, frega! Aigua, aigua! Multitu- dinous seas...
Tot ensonyat encara, allargà un braç i cercà un botó en una pera. Premé el botó, i el llum de la tauleta de nit li mostrà en encendre’s, al despertador, que eren dos quarts de quatre. «Verament, això és massa. Aquesta dona...» ¿Però què es po- dia esperar de Lady Macbeth? «Frega, frega! Out, damned spot! Aigua, aiiguaa!» Un badall eixamplà la boca i allargà el darrer pensament de Joan. I l’aigua, realment, queia a bell raig. No sols la del lavabo. Rajà la de la dutxa amb el seu soroll múlti- ple i prim. S’havia obert també l’aixeta de la banyera, de raig gruixut i música somorta. Aigua, aigua! Joan se’n sentia ple i poderosament impulsat a escampar-ne.
S’incorporà amb pena. «Els anys em pesen.» Se sentia les parpelles feixugues, els ulls coents i el cap espès, mentre cercava les sabatilles amb els peus i escoltava l’aigua. Lady Macbeth rentava dins la banyera i, de tant en tant, rascava insolentment i ominosa. «Out, damned spot!»
Joan es posà dret i féu amb molta de cura, cavil·lant, dos passos fins a la taula que hi havia al mig de la cambra. «Aquesta hipotensió serà la meva perdició.» Encengué d’esma un gavi- lán i es dirigí a la porta. Recolzat al marc de la porta, llançant fum, va esperar que s’obrís la de la cambra de bany, situada en angle recte amb la seva. Passà una estona llarga. Remor d’aigua, remor de fregadís i rascament. Malgrat aquells sorolls que l’havien despertat, Joan estava a punt d’adormir-se a peu dret, quan una mena de dispar va deixondir-lo de bell nou i li féu fer un pas enrere. La clau de la porta de la cambra de bany feia aquell espetec quan la giraven de sobte.
L’home observava la fosca amb una certa basarda. El llum de la cambra de bany s’havia apagat. Les tenebres eren només feblement atenuades per l’escassa claror que hi arribava des de la tauleta de nit. El fantasma, negre i encaputxat de negre, passà molt ràpid, amb un arrossegament de sabatilles, portant en braços una palangana plena de roba.
―Brrr!... ―féu Joan, estremint-se, abans d’entrar a la cambra de bany.
Quan va tornar, alleujat, a la seva, va sentir-se massa es- pavilat. «Ara no podré dormir. Malviatge la dona!» Aixafà la burilla al cendrer, begué un glop d’aigua i es colgà. Ajagut, Joan esperava la son i el son sense massa esperança. «Lady Macbeth ha matat el meu son... Pobre son innocent! Bany del treball feixuc, bàlsam de ments nafrades...» S’hi girà de costat. «No... dormiré... mai... meeeés...»
Joan Ferrer es trobà de sobte en un carrer d’una vila vaga i concreta. Era concreta perquè era la seva vila, evidentment, i era vaga perquè només en veia un carrer, i només unes quan- tes cases d’aquella banda. La resta es perdia en una mena de boira, i la gent que passava per la vorera també eren alhora coneguts i vagues. Joan veia algunes persones gairebé sence- res, d’altres a mitges, i també n’hi havia que no es veien gens, però ell sabia que hi eren i sabia qui eren, encara que l’única cosa que en sabia era que sabia qui eren.
Tot cofoi, escometia aquella gent amb una carta a la mà. «Mireu ―deia―, mireu! M’ha escrit! I una carta llarga! No com allò de Veni, vidi, vici. No com allò de l‘Eo rus. Llarga, llarga!» Els altres passaven sense fer-ne cabal, i Joan s’enut- java. «Ell, ell, m’ha escrit! Ell, Juli Cèsar!» I, en dir això, Joan va sentir que s’expandia i va canviar l’enuig per menyspreu envers la indiferència dels altres. «Quina gent més insubstan- cial!» I, de fet, estaven perdent la poca substància que podien haver tingut, perquè s’esvanien, i amb ells les cases i el carrer i la vila...
Era una gran plana. Malgrat la seva gran foscor entre núvols del cel i boires terreres, Joan va saber de seguida on es trobava, perquè estava dividida en tres parts, encara que no es veiés en res que estava dividida. «Divisa est in partes tres. És clar que sí! No en conec d’altra. Gallus cantat!» I, quan va sentir el quiquiriquic, Joan Ferrer, sense deixar d’ésser Joan Ferrer, era també Juli Cèsar. Així creixia, creixia. Era, vera- ment, un colós, amb el cap als núvols i amb els peus ferms a terra... Darrere seu, si en voleu de legions! Tot de soldats ar- renglerats, amb els centurions pintats de verd, perquè el verd és esperança i fa pensar en la victòria.
Quan va començar la trepidació del galop, el colós va sen- tir una sotragada interior i una incertitud que era una barreja de boira i de suor. La veritat era que tots aquells reforços que suara li guardaven l’esquena eren ja inexistents, i es troba- va sol, per bé que gegantí, per a acarar-se amb el perill que s’acostava. «Ah, tant se val!» Però, ¿era de debò que tant se valia? El galop s’apropava ràpidament, i amb ell, perforant la boira de la Gàl·lia, una cabellera de foc. Joan-Cèsar sentí que se li encongia el melic; però esperà a peu ferm que el cavall, colossal, s’aturés i el seu cavaller saltés a terra. La cabellera roja era com una flama estirada pel vent, encara que no hi havia vent i tot era quietud enmig de la xafogor, foscor, perill i temença.
No hi havia altre remei. Calia jugar-se el tot pel tot, en- cara que ningú no pogués saber què era el tot. «Et conec!» ―digué Joan-Cèsar fent el cor fort; però, davant el gegant silenciós, mig nu, va sentir que no era solament el melic que se li encongia. Tot ell anava minvant i no hi valien esforços per a deturar el degradant encongiment. L’angoixa ja li pre- mia la gorja, quan un crit que venia de lluny, prim, allargassat, va salvar-lo. «Vercingetòrix!» ―cridava la veu. Era una veu maternal, plena d’anguniada sol·licitud, la veu d’una mare que crida el marrec entremaliat que s’ha escapat de casa. Joan- Cèsar veié el gegant vacil·lar, gratar-se el clatell, fer una mena de somicó i deixar d’ésser gegant. Perquè s’empetitia, i Joan- Cèsar va sentir-se créixer tot d’una.
La boira i la xafogor, la fosca i l’angúnia es menjaven la meitat d’aquell crit. Ja només era una cosa com «tòrix, tòrix!», on es transmetia el maternal desconhort. L’enemic era tan pe- tit, tan llastimós, que Joan-Cèsar va sentir tota la pena del seu triomf. Ell, altre cop tan alt, veia la pròpia petitesa en l’altura que el feia triomfar de la petitesa de l’altre. «Tòrix, tòrix!» Vercingetòrix s’havia debolit, però el crit persistia... «tòrix, tòrix!» I el crit voltà Joan Ferrer, que ja no era sinó Joan Fer- rer; se li entortolligà al coll i estrenyia...

[del llibre 'El món de Joan Ferrer (Edicions 1984, 2009) de Cèsar-August Jordana]