Senyor President,

Senyor Ministre,

Estimats col·legues,

No m’adreçaré a vostès en català. No pas perquè no pugui expressar-me en aquesta llengua parlada per 10 milions d’europeus, la vuitena llengua d’Europa; és cert que l’escola de la República m’havia prohibit l’accés a aquesta llengua i, en la meva joventut, hom escrivia a les parets del pati: “sigueu nets: parleu francès!” però, de llavors ençà, he après aquesta llengua i he dut a terme una política activa de reconquesta de la cultura i la identitat de Perpinyà la Catalana. 

Soc capaç de parlar català !

No m’adreçaré a vostès en català, perquè vull que tots m’entenguin, perquè vull respectar la nostra unitat, reforçada per les nostres diferències; perquè estic a favor de la catalanitat que enriqueix i no pel catalanisme que aixeca fronteres i redueix el nostre espai econòmic, social i cultural.

El debat d’avui ha de ser abordat en termes serens. No ha de ser pres com una qüestió folklòrica ni caricaturitzar-lo.

Abans de tot, voldria dir que el fet de no haver considerat, des de l’origen de la nostra República, és a dir, d’ençà de la proclamació dels Drets de l’Home, la protecció de la llengua i la cultura d’origen com a dret fonamental és, en la mesura en que això s’explica per la preocupació de fer néixer un estat modern i homogeni, un error històric que d’altres països europeus no van cometre.  

Efectivament, en un moment en que tots defensem la biodiversitat com un valor cardinal, garantia del respecte de les diferències, aquesta excepció apareix com una crispació ideològica sense fonament lògic real. Per què l’existència d’una llengua nacional hauria de ser contradictòria a la defensa de la diversitat cultural d’un nostre patrimoni que és constituït per cadascuna d’aquestes llengües regionals? Com podrien aquestes llengües i llur inscripció dins  un estatut jurídic clar amenaçar els fonaments i els principis de l’Estat?  

Les llengües regionals tenen una tradició, una sintaxi, una llarga història. Quan no s’evoluciona en una comunitat on es parlen aquestes llengües, quan no les practiquem, tenim la impressió que són arcaismes. Ans al contrari, aquestes es troben al cor de la nostra identitat individual i col·lectiva.

Com tots sabem, l’article 2 de la Constitució no es va modificar fins el 1991 : fou pe frenar la generalització de l’anglès, llengua comercial per excel·lència a punt d’esdevenir l’única llengua d’intercanvis en detriment de la francofonia.  

Amb raó: la francofonia inclou totes les llengües de França, per tant també les regionals. De pas, fem esment del fet que la proclamació d’aquest article no tingué cap efecte en l’extensió de la llengua de Shakespeare…

Perpinyà és una ciutat dual, plural, francesa i catalana. Aquesta claudicació entre diverses identitats, aquesta capacitat natural d’aprendre almenys dues llengües ens dóna un rol natural de plataforma entre el món ibèric i, més enllà, el Magrib amb l’Europa del nord.

Lluny de ser un signe de replegament d’identitat, la nostra llengua natural ha esdevingut, així, la penyora d’una inscripció dins l’Europa de demà, dins l’Euro-mediterrània, i el ciment d’un espai transfronterer en via d’emergència que aglutina les ciutats de Girona, Figueres, Perpinyà i Narbona.

Tota la comunicació de Perpinyà és bilingüe, sense que això impliqui cap problema als seus habitants, sigui quin sigui el seu origen.  

Com a alcalde de Perpinyà, i en tant que vicepresident de l’Alt consell Nacional de les llengües Regionals de França, penso que ha arribat el moment de donar a les nostres llengües l’estatut al que tenen dret: un dret de ciutat al costat de la llengua de la República, sense substituir-la, evidentment, però sí dins tots els actes i esferes de la vida pública.

Això suposa l’existència paral·lela d’un ensenyament estructurat: avui tothom sap fins a quin punt el bilingüisme afavoreix l’agilitat intel·lectual i l’aprenentatge d’altres llengües. Així, el respecte al passat pot de nou esdevenir la penyora d’una resolta inscripció dins la modernitat.

La llei ha d’imposar, no només el respecte de les llengües, sinó també la seva defensa: amb el respecte no n’hi ha prou! Necessitem fundar una política positiva. Es tracta de defensar un dret: el de practicar les llengües que ens han fet allò que som.

Parlar català, basc, alsacià, occità o bretó, no és estar passat de moda, és declinar una identitat múltiple, una interculturalitat que serà, demà, la base de les nostres societats.

Les llengües regionals no són la França d’ahir, són les arrels d’una França europea i mediterrània, la França i l’Europa de demà!